Стадії розвитку групи та управління груповою динамікою
Групова динаміка безпосередньо пов'язана зі стадіями групового розвитку. Сукупність індивідів, що зібралися разом для того, щоб виконати спільне завдання, не є групою. Не ставши групою, сукупність людей не може продуктивно працювати над завданням через ряд соціально-психологічних причин. Серед цих причин можна відзначити такі:
• відмінності в рівні досвіду та кваліфікації індивідів;
• розбіжності в сподіваннях щодо завдань, результатів і самої
групи.
Фахівці виділяють чотири стадії розвитку групи, кожна з яких має свої особливості, визначаючи спроможність групи вирішувати завдання, що стоять перед нею. Такими є:
1) стадія формування;
2) стадія вибуху невдоволення;
3) стадія вироблення групових норм;
4) стадія виконання завдання.
Кожна стадія характеризується низкою факторів, що справляють домінуючий вплив на поведінку індивідів і розвиток групи. До цих факторів відносять індивідуальні потреби, сподівання групи й потреби конкретного завдання (табл. 9.2).
ПСИХОЛОГІЯ УПРАВЛІННЯ
ЕФЕКТИВНЕ УПРАВЛІННЯ ГРУПАМИ
Таблиця 9.2
Порівняння стадій розвитку групи домінуючих потреб
Таблиця 9.3
Типи ставлення членів групи до групової діяльності
![]() |
Стадія розвитку групи | Увага членів групи до потреб: | ||
індивідуальних | групових | Завдань | |
1. Стадія формування | максимум | невелика | мінімум |
2. Стадія вибуху невдоволення | максимум | максимум | мінімум |
3. Стадія вироблення норм | невелика | максимум | невелика |
4. Стадія виконання завдання | невелика | невелика | максимум |
На першій стадії групового розвитку поки ще розрізнені індивіди обмінюються ідеями та іншою інформацією щодо майбутньої діяльності. Вони обговорюють сутність спільного завдання: сподівання навколишніх від майбутньої спільної діяльності індивідів (з урахуванням власних цілей, оточення); наявні в розпорядженні групи ресурси; кращі процедури й т. ін, Стадія формування групи характеризується домінуванням індивідуальних мотивів поведінки. Обмірковуючи сутність завдання, кожен визначає свою роль та місце в його виконанні. Члени групи, орієнтовані на особисті потреби, зацікавлені у повній визначеності щодо системи позитивного й негативного підкріплення їхньої майбутньої діяльності. Задоволення індивідуальних потреб поряд з необхідністю взаємодіяти з іншими членами групи й працювати спільно знаходить різний відгук серед членів групи. Відповідно до рівня прийняття групових цілей — на рівні їх розуміння, емоційного ставлення й готовності реалізації в конкретних діях — можна виділити типи ставлення членів групи до групової діяльності (табл. 9.3).
На цій стадії група являє собою конгломерат індивідів, які по-різному ставляться до факту необхідності участі в груповій діяльності. Одні розуміють її доцільність, але відчувають негативні
Компоненти готовності стати членом групи | Ставлення до групи та її цілей | ||
негативне | нейтральне | позитивне | |
Когнітивна згода | Незгода зі змістом, метою, завданнями та своєю роллю в групі | Мета і зміст завдання, роль у групі не визначені | Визначеність мети й завдань, розуміння доцільності групи і своєї ролі |
Емоційна згода | Негативні емоції | Емоційне ставлення не виявляється | Позитивні емоції |
Вольова готовність діяти відповідно до цілей групи | Відмова від участі у груповій діяльності | Орієнтація на особисті цілі в рамках групової діяльності | Готовність діяти задля реалізації групових цілей |
емоції. Інші не повною мірою розуміють мету й зміст групової діяльності, але виявляють позитивні емоції та готовність брати участь у діяльності групи. Треті ніяк не виявляють свого ставлення й не відчувають яких-небудь емоцій із цього приводу.
Проте, незважаючи на всі відмінності в ставленні до групи і свого членства в ній, усі індивіди відчувають потребу в конкретизації завдання, своєї ролі в його виконанні, узгодженні діяльності з іншими членами групи й оформленні відносин лідерства.
Потреба в лідерстві й керівництві стає спільною для всіх членів групи на першій стадії її створення. Тому управлінський лідер на ційстадії повинен:
• забезпечити лідерство;
• чітко окреслити групову мету та завдання, ролі членів групи,
умови й т. п.;
• забезпечити позитивне й негативне підкріплення;
забезпечити неформальну комунікацію, обмін інформацією.
ПСИХОЛОГІЯ УПРАВЛІННЯ
ЕФЕКТИВНЕ УПРАВЛІННЯ ГРУПАМИ
Стадія вибуху невдоволення, на жаль, є обов'язковим елементом групового розвитку. Ступінь невдоволення й тривалість цієї стадії можуть варіювати. Процес обміну інформацією між членами групи щодо їхніх сподівань та уявлень з приводу групової діяльності об'єктивно характеризується проявами певної незгоди один з одним. Ця незгода обумовлена відмінностями в рівні професіоналізму, в особистісних амбіціях, індивідуальній силі впливу, а також відмінностями в уявленнях про мету завдання й способи його виконання.
У рамках орієнтації на групові процеси домінують індивідуальні мотиви, пов'язані з визначенням свого статусу в групі й обумовлених ним соціальних ролей і функцій. Члени групи оцінюють і порівнюють один одного. Закономірно виникають полюси напруженості, пов'язані з боротьбою за пріоритетні позиції і домінування певного підходу до групового завдання. На цій стадії можливий поділ групи на підгрупи за схожістю інтересів та очікувань.
Ідеальні уявлення членів групи щодо їхньої ролі й впливу, а також про характер групової діяльності не збуваються. Мало того, зусилля групи сконцентровані на боротьбі за владу та вплив у групі, а не на виконанні завдань. Розбіжності між індивідуальними очікуваннями й реальністю виражаються в зростанні розчарованості й невдоволеності членів групи результативністю й ефективністю її діяльності. Це невдоволення вихлюпується в претензіях до офіційного керівника, організатора групи, її членів і супроводжується взаємними обвинуваченнями. Так спрацьовує механізм когнітивного дисонансу. Неусвідомлене бажання кожного позбавити себе персональної відповідальності за відсутність задоволеності груповою взаємодією і результативність діяльності приводить до пошуку винного, так званого «цапа-відбувайла». Ним і стає в очах більшості членів групи керівник і груповий лідер. Його поведінка і діяльність у процесі встановлення мети й завдань, а також у керуванні групою зазнають критики. Якщо управлінський лідер виявляє непевність і, визнаючи законність критики, бере обвинувачення на себе,
змінюючи мету або тактику групи в ході виконання завдання, то він неминуче втрачає авторитет і вплив у групі. Одночасно відбувається повернення групи до першої стадії свого розвитку (тобто знову починається формування групи й визначення її цілей).
Якщо управлінський лідер продовжує контролювати ситуацію, послідовно здійснюючи вплив на членів групи (щоб окреслити їхні індивідуальні ролі й завдання, а також погодити групову діяльність), то поступово атмосфера в колективі починає змінюватися в міру зближення думок і прояву готовності членів групи до компромісів. Завдання лідера-управлінця на цій стадії розвитку групи такі:
• забезпечення стійкого та чіткого зв'язку між індивідуальними
інтересами членів групи та метою колективу в цілому;
• виявлення інтересу до потреб та особливостей членів групи.
Визначення критеріїв групової діяльності, цінностей і норм;
• мотивація членів групи до успіху;
• запобігання конфліктам і протиріччям;
• виявлення інтересу до процесів розподілу неформальної вла
ди та впливів;
• означення індивідуальних і групових завдань.
Конфлікти і прояв індивідуальних мотивів (однаковою мірою — й незадовільна оцінка групової результативності) підводять членів групи до розуміння важливості згоди й групової згуртованості як факторів ефективності групової діяльності. У групі зростає персональна відповідальність членів за кінцевий результат групової діяльності. У цій ситуації група переходить до третьої стадії розвитку — вироблення групових правил взаємодії і норм діяльності. Фіксується сформований баланс сили та впливу членів групи, їхні соціальні ролі й статус у групі.
Увага групи поступово переключається з проблем групової динаміки на проблеми виконання завдань. У зв'язку із цим перед лідером-управлінцем постають такі завдання:
• забезпечення зв'язку декларованих цінностей і норм із прак
тикою;
ПСИХОЛОГІЯ УПРАВЛІННЯ
ЕФЕКТИВНЕ УПРАВЛІННЯ ГРУПАМИ
•
мотивація розвитку взаємин і взаємодії;
• уточнення мети й завдань;
• підтримка статусу групи і її членів;
• розвиток мотивації до успіху;
• підтримка інновацій і самостійності;
• стимулювання розвитку групової згуртованості та злагодже
ності в роботі.
Лідерство в умовах групової динаміки і його ефективність значною мірою залежать від уміння лідера сприймати й задовольняти специфічні потреби групи на кожній стадії і вибирати стиль впливу (моделі поведінки) відповідно до готовності членів групи підпорядковуватися й виконувати завдання. Ефективна групова діяльність можлива лише за умови гармонійного поєднання індивідуальних і групових потреб, з одного боку, і забезпечення необхідних умов, з іншого, для виконання завдань групи.
У якому випадку ефективність управлінського лідерства прямо пов'язана з проблемами групової динаміки, обумовленими стадіями її розвитку? На перший погляд, лише в ситуації формування зовсім нової групи. Однак практика показує, що група і її лідер проходять усі стадії розвитку в таких випадках:
• група одержує зовсім нове завдання й змушена проходити всі
стадії свого розвитку пристосовуючись до завдань й обираю
чи найбільш оптимальний спосіб його виконання;
група виконує стандартне завдання в умовах мінливої організаційної політики, не означених чітко мети, завдань і наслідків своєї діяльності;
• до складу групи влилися нові члени (член), що руйнують
сформований баланс сил і впливу, претендують на певні ролі
й статус у групі.
Міжособистісні стосунки деяких членів групи (наприклад, конфлікт чи службовий роман) змінюють атмосферу й напрям зусиль групової діяльності.