Забезпечення права на захист; 2 страница
3. Рівність перед судом також означає рівність перед ним учасників прова
дження у своїх процесуальних статусах незалежно від перерахованих у комен
тованій статті ознак. Саме тому ст. 321 КПК покладає на головуючого суддю
обов'язок забезпечити здійснення учасниками кримінального провадження їх
ніх процесуальних прав і виконання обов'язків (див. коментар до ст. 321 КПК)
безвідносно від зазначених у коментованій статті ознак.
4. Частина 1 коментованої статті, крім перерахованих у ній ознак людини,
зазначає ще й «інші ознаки», якими може бути наділений учасник проваджен
ня. Тож, перелік перерахованих у ній ознак не є вичерпним. До них необхідно
віднести й такі, як належність до певної національності чи національної мен
шини, сексуальної орієнтації, місця народження тощо.
5. Задекларована у ч. 1 коментованої статті рівність учасників проваджен
ня перед законом і судом не є абсолютною. Конституція України, інші закони,
а також коментований Кодекс передбачає для певних категорій осіб, залучених
до кримінального провадження як підозрювані, обвинувачені, свідки додаткові
правові гарантії дотримання їхніх прав і свобод, якими інші особи у цьому про
цесуальному статусі не користуються. Йдеться насамперед про неповнолітніх,
провадження щодо яких про вчинення ними кримінальних правопорушень чи
суспільно небезпечних діянь здійснюється в порядку, що найменше порушує
____________________________________________________ 47
звичайний уклад їх життя та відповідає їх віковим та психологічним особливостям (див. коментар до глави 38 КПК). Певні особливості встановлені і щодо провадження за участі осіб, які мають фізичні чи психічні вади (німі, глухі, сліпі), зокрема, обов'язкова участь їх законних представників, при їх допитах -спеціалістів, обов'язкова участь захисника тощо. Деякі особливості є і при провадженні за участі іноземців (обов'язкова участь перекладача, якщо вони не володіють мовою судочинства, захисника тощо). До неповнолітніх свідків та свідків вагітних жінок, інвалідів першої або другої групи, осіб, які одноосібно виховують дітей віком до 6-ти років або дітей-інвалідів, а так само осіб, які згідно з КПК наділені свідоцьким імунітетом (ст. 65 КПК), не може бути застосований такий спосіб забезпечення кримінального провадження, як привід (ч. Зет. 140 КПК).
6. Окрему категорію осіб, які користуються додатковими правовими гарантіями під час кримінального провадження, не становлять особи, які виконують особливо важливі і важливі державні та процесуальні функції (народні депутати України, судді, Генеральний прокурор України та його заступники, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, керівники Рахункової палати, адвокати, депутати місцевих рад). Особливості кримінального провадження щодо названої категорії осіб торкаються повідомлення їм про підозру, відсторонення від посади (ст. 154 КПК), притягнення до кримінальної відповідальності, затримання та обрання запобіжного заходу (див. коментар до глави 37 КПК). Ці особливості пов'язані не зі статусом перелічених осіб як людини і громадянина чи статусом учасника провадження, а з характером повноважень, покладеними на них у зв'язку з виконанням важливих державних чи процесуальних функцій. Щодо деяких з перелічених осіб особливості провадження ґрунтуються на конституційній гарантії недоторканності народних депутатів (ст. 80 Конституції України) і недоторканності суддів (ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Стаття 11. Повага до людської гідності
1. Під час кримінального провадження повинна бути забезпечена по
вага до людської гідності, прав і свобод кожної особи.
2. Забороняється під час кримінального провадження піддаватиособу
катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого по
водження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій,
що принижують її гідність.
3. Кожен має право захищати усіма засобами, що не заборонені зако
ном, свою людську гідність, права, свободи та інтереси, порушені під час
здійснення кримінального провадження.
1. Засада поваги до людської гідності своє чітке закріплення в окремій конкретизованій нормі КПК одержала вперше попри те, що у вітчизняній кри-
48 _______________________________________________________________
міняльній процесуальній доктрині засада поваги до честі та гідності учасників процесу виводилась із низки статей Кримінально-процесуального кодексу 1960 р. Поява у КПК 2012 р. коментованої норми-засади обумовлена, насамперед, конституційною тезою про те, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. З Конституції України). Необхідність виділення коментованої засади у кримінальному провадженні як загальної обумовлена ще й тим, що у цьому виді проваджень кримінальні процесуальні відносини характеризуються здебільшого імперативним методом правового регулювання (це відносини влади і підпорядкування), в процесі яких застосовуються до окремих учасників провадження заходи забезпечення, в тому числі й запобіжні заходи, вчиняються слідчі (розшукові), в тому числі й негласні, дії, які пов'язані з певним впливом на окремих учасників провадження (підозрюваних, обвинувачених, свідків, потерпілих), а в деяких випадках - і з обмеженням їх прав та свобод. Все це вимагає від органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді і суду суворо дотримуватися засади верховенства права і законності у зазначених відносинах та поваги до честі і гідності підпорядкованої у цих відносинах сторони - фізичної особи, поваги до її прав і свобод.
2. Честь і гідність фізичної особи є особистими немайновими правами, що
забезпечують її соціальне буття. Кожна особа має право на повагу до її гідності
та честі, які є недоторканними, а у випадку їх порушення - на їх захист судом
(ст. 297 Цивільного кодексу України). Гідність людини - це внутрішня само
оцінка особою своїх якостей, усвідомлення власної цінності як особистості,
своєї значимості в навколишньому середовищі. Честь - це категорія, під якою
розуміється зовнішня оцінка особи з боку суспільства чи соціальної групи, чле
ном якої вона є. Названі категорії, не будучи тотожними, все ж єблизькими
і взаємозалежними. Вони визнані в Україні найвищою соціальною цінністю.
Право на недоторканність гідності та честі полягає у забороні здійснювати
будь-які дії, якими можуть порушуватись названі особисті немайнові права лю
дини.
3. Засада поваги до людської гідності під час кримінального провадження
знаходить свою реалізацію у багатьох положеннях коментованого Кодексу, зо
крема: а) недопустимість доказів, одержаних внаслідок істотного порушення
прав і свобод людини, гарантованих Конституцією України, її законами та між
народно-правовими актами, визнаними Україною, зокрема, одержаних внаслі
док катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність осо
би, поводження або погрози застосування такого поводження (див. коментар
до ч. 2 ст. 87 КПК); б) недопустимість застосування приводу до неповнолітньої
особи, вагітної жінки, інвалідів першої або другої груп, особи, яка одноосібно
виховує дітей віком до шести років або дітей-інвалідів; в) заборона під час ви
конання ухвали слідчого судді чи суду про привід особи застосовувати захо
ди фізичного впливу, які перевищують міру, необхідну для виконання ухвали,
та заходи, які можуть завдати шкоди здоров'ю особи тощо (див. коментар до
____________________________________________________ 49
ст. 143 КПК); г) покладення на сторону обвинувачення обов'язку довести перед слідчим чи судом необхідність застосування до підозрюваного (обвинуваченого) запобіжного заходу, а в разі їх клопотання про застосування конкретного запобіжного заходу - довести, що більш м'які заходи не можуть забезпечити мету їх застосування (ч. З ст. 176, ч. 1 ст. 183, п. 6 ч. 1 ст. 184, ч. 5 ст. 199 КПК); г) заборона застосування електронного засобу контролю до підозрюваного чи обвинуваченого, якщо його застосування суттєво порушить нормальний уклад життя особи, спричинить значні незручності у його носінні або може становити небезпеку для життя та здоров'я особи (ч. 4 ст. 195 КПК); д) покладення на слідчого суддю обов'язку зафіксувати чи прийняти від затриманої особи заяву про застосування до неї насильства під час затримання чи триманні у відповідній установі та забезпечити невідкладне проведення її судово-медичного обстеження і доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження цих фактів (ч. 6, 7 ст. 206 КПК); є) заборона продовжувати допит особи (підозрюваного, обвинуваченого, свідка, потерпілого) без перерви понад дві години, а в цілому понад вісім годин на день (ч. 2 ст. 224 КПК), а допит малолітньої чи неповнолітньої особи - понад одну годину, а загалом - понад дві години на день (ч. 2 ст. 226 КПК); є) особистий обшук має бути проведений особою тієї ж статі (ч. 5 ст. 236 КПК); ж) проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров'я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижується їх честь і гідність та не завдається шкода (ч. 4 ст. 240 КПК); з) освідування особи (підозрюваного, свідка, потерпілого), яке супроводжується оголенням освіду-ваної особи, здійснюється особами тієї ж статі. При цьому не допускаються дії, які принижують честь і гідність особи або небезпечні для її здоров'я. До зображення шляхом фотографування, відеозапису чи інших технічних засобів, демонстрування якого може розглядатись як образа для освідуваної особи, доступ має лише суд під час судового розгляду (див. коментар до ст. 241 КПК); и) заборона під час підготовки та проведення заходів з такої негласної слідчої (розшукової) дії як контроль за вчиненням злочину підбурювати особу на вчинення злочину з метою його подальшого викриття, допомагати особі вчинити злочин, який би вона не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем (ч. З ст. 271 КПК); і) надання головуючому в судовому розгляді права зупинити виступ учасника судових дебатів, якщо він після зауваження повторно допустив висловлювання образливого або непристойного характеру (ч. 6 ст. 364 КПК); ї) покладення на слідчого, прокурора, слідчого суддю і суду обов'язку у кримінальному провадження неповнолітніх, здійснювати процесуальні дії в порядку, що найменше порушує звичайний уклад життя неповнолітнього та відповідає його віковим та психологічним особливостям, уникати негативного впливу на нього (ч. 2 ст. 484 КПК) тощо.
4. Частина 2 коментованої статті, конкретизуючи зміст першої її частини, забороняє під час кримінального провадження піддавати особу, яка залучається
50 _______________________________________________________________
до його сфери, а) катуванню; б) жорстокому; в) нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню; г) вдаватися до погроз застосування такого поводження; г) утримувати особу у принизливих умовах; д) примушувати до дій, що принижують її гідність. Ця норма КПК також грунтується на вимогах ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожна особа має право на повагу до її гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Ця вимога Основного Закону, своєю чергою, основою має міжнародно-правові акти, визнані Україною, які забороняють вчиняти під час кримінального провадження перераховані дії.
5. До міжнародно-правових актів, які обумовлюють вимоги ст. 28 Консти
туції України, насамперед, належать Загальна декларація прав людини 1948 р.
(ст. 5) та Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 р. (ст. 7),
Декларація про захист усіх осіб від катувань та інших жорстоких, нелюдських
або таких, що принижують гідність видів поводження чи покарання 1975 р.
Крім того, на міжнародному рівні прийняті і діють багатосторонні договори
(конвенції, декларації), які спеціально присвячені засаді поваги до людської гід
ності під час кримінального провадження та виконання покарань недопущення
її порушення. Ці міжнародно-правові акти визнані Україною і є складовими
частинами національного законодавства. До них, зокрема, належать: Конвенція
проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують
гідність, видів поводження і покарання, прийнята Генеральною Асамблеєю
ООН 10 грудня 1984 р. (ратифікована Україною 24 лютого 1987 p.); Європей
ська конвенція про запобігання тортурам чи нелюдському або такому, що при
нижує гідність, поводженню чи покаранню від 26 листопада 1987 р. (Україна
приєдналась 2 травня 1996 p., ратифікована 24 січня 1997 р. і набула чинності
для України 1 вересня 1997 p.); Європейська конвенція про захист прав людини
і основоположних свобод (ст. 3).
6. Юридичне визначення поняття «катування» (синонім - тортури) міс
тить як законодавство України, так і міжнародно-правові акти, чинні в Україні.
Стаття 127 КК України, формулюючи об'єктивну сторону злочину «катуван
ня», визначає його як умисне заподіяння сильного фізичного болю або фізич
ного чи морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення або інших
насильницьких дій з метою спонукати потерпілого чи іншу особу вчинити дії,
що суперечать їх волі, в тому числі отримати від нього або іншої особи інфор
мацію, свідчення чи визнання, покарати його за дії, які він скоїв або у скоєнні
яких підозрюється, або залякування його чи інших осіб.
Цей склад злочину «катування» у поєднанні з іншими, зокрема з «побоями і мордуванням» (ст. 126 КК), найбільш рельєфно виражають зневагу до людської гідності. Подібне, але дещо ширше формулює поняття «катування» ст. 1 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання 1984 р. За нею «катування означає будь-яку дію, якою будь-якій особі спричиняється сильний біль або страждання,
____________________________________________________ 51
фізичне чи моральне, щоб отримати від неї або від третьої особи відомості чи визнання, покарати її за дії, які вчинила вона або третя особа чи у вчиненні яких вона підозрюється, а також залякати чи примусити її або третю особу чи з будь-якої причини, що грунтується на дискримінації будь-якого характеру, коли такий біль або страждання спричиняються державними посадовими особами чи іншими особами, які виступають як офіційні, чи і їх підбурювання, чи з їх відома, чи з їх мовчазної згоди. До цього терміна не включаються біль або страждання, що виникли внаслідок лише законних санкцій, невіддільні від цих санкцій чи викликаються ними випадково». Останнє речення наведеної міжнародно-правової норми враховує ту обставину, що в деяких випадках, визначених у законі, компетентні державні органи вправі ухвалювати рішення та вчиняти дії, які хоча й завдають особі моральних чи фізичних переживань і страждань, але грунтуються на законі і обумовлюються необхідністю досягнення соціально значущої мети. Йдеться, насамперед, про кримінальне провадження, де широко застосовуються заходи забезпечення, в тому числі й запобіжні заходи, вчиняються слідчі (розшукові) дії, які обмежують до певної міри конституційні права і свободи людини та завдають їй фізичних і моральних страждань. Проте ці дії та рішення не визнаються такими, що принижують гідність людини.
7. Стандарти катування (тортур) та жорстокого, нелюдського і такого, що
принижує гідність особи, поводження чи покарання та критерії їх визначення
сформульовані Європейським судом з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях,
ухвалених у результаті тлумачення й застосування ст. З Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод. Конвенція не дає визначення поняття
«катування», а формулює заборону, згідно з якою нікого не може бути піддано
катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або
покаранню. При цьому Суд відзначає, що катування є обтяжуючою, навмисною
формою жорстокого, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводжен
ня чи покарання.
8. Поняття «катування» охоплює такі ознаки: 1) спричинення людині
сильного фізичного болю або страждання;2) спричинення такого болю і
страждань навмисне;3) спричинення такого болю і страждань цілеспрямова
но з метою одержання відомостей(інформації), зізнання, приниження, образи
тощо; 4) спричинення сильного фізичного болю і/або страждань службовими
особами,які здійснюють кримінальне провадження, або іншими особами, які
діють за їх вказівкою, з їх відома чи згоди або підбурювання.
9. Європейський суд з прав людини, застосовуючи у своїх рішеннях ст. З
Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кваліфікував як
«катування» такі діяння:
а) застосування електрошоку до допитуваної особи;
б) побиття підозрюваного, обвинуваченого, який був затриманий чи взя
тий під варту, чи іншого учасника провадження, що мало наслідком утворення
гематом, церебральних порушень, які призвели до тривалого зниження функцій
мозку, разом із ненаданням понад добу медичної допомоги;
52 _______________________________________________________________
в) побиття, погрози проти життя і здоров'я членів сім'ї, сексуальні заля
кування і приниження (зґвалтування), які разом узяті викликають страждання;
г) застосування особливо ганебної форми жорсткого поводження - «фа-
лаки» (нанесення ударів по ступнях ніг тупим знаряддям) з метою одержання
відповідної інформації або залякування;
г) застосування удаваних розстрілів та погроз у розстрілі;
д) насильницьке годування із застосуванням приборкувальних засобів
(наручників, ротозширювачів, спеціальних трубок для введення в стравохід) та
фізичної сили для подолання опору жертви.
10. Нелюдське поводження в тлумаченні Судом означає таке, що має на
вмисний характер, застосовується щоразу протягом кількох годин поспіль, за
вдає якщо не реальні тілесні ушкодження, то принаймні найсильніші фізичні
і душевні страждання. Заборонені методи допитів, застосування яких завдає
якщо не тілесні ушкодження, то істотних фізичних і психічних страждань, або
які здатні призвести до гострих психічних розладів також підпадають під не
людське поводження. Таке поводження визначається судом у кожному конкрет
ному випадку залежно від обставин, у яких воно відбувалось.
11. При визначенні жорстокості, яка завдає болю чи страждань, суд ви
ходить з того, що вона є «мінімумом суворості», необхідної для застосування
ст. З Конвенції. За своєю природою вона є відносною і залежить від обставин
справи, як-от: тривалість такого поводження, його фізичні та психічні наслідки,
а за певних обставин береться до уваги ще й стать, вік і стан здоров'я тощо.
Враховуючи те, що Конвенція за висловом Суду є «живим інструментом», який має тлумачитися в світлі умов сьогодення, певні діяння, які в минулому кваліфікувалися як «нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження» на противагу «катуванню» можуть розглядатись інакше в майбутньому. При цьому Суд виходить з того погляду, що «високі стандарти, які постійно підвищуються стосовно захисту прав людини і основоположних свобод, вимагають відповідної і незмінної рішучості в оцінці основних цінностей демократичного суспільства». Це означає, що поріг мінімальної жорстокості при оцінці неналежного поводження з часом знижується і вимагає більшої суворості в оцінці порушень ст. З Конвенції.
12. Оцінюючи докази, пов'язані з порушенням ст. З Конвенції, Суд засто
совує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Згідно з цим стандартом,
якщо особа перебуває під контролем держави (під вартою), то в цьому випад
ку виникає переконлива презумпція факту нанесення тілесних пошкоджень,
завданих особі під час її знаходження під контролем держави. В такому разі
тягар доведення факту, що тілесні пошкодження особі не були заподіяні з вини
працівників органів, які утримували особу під вартою, лягає на органи держа
ви. Вони мають довести Судові, що застосування фізичної сили до особи було
правомірним і необхідним, або що тілесні ушкодження особи з'явилися у неї
цілком з іншої причини, аніж через негуманне поводження з нею під час пере
бування під вартою.
____________________________________________________ 53
13. Частина 3 коментованої статті надає право кожному учаснику кримі
нального провадження, який вважає, що його людська гідність, права, свободи
та інтереси були порушені органами та службовими особами, які ведуть про
вадження, захищати їх усіма незабороненими законом засобами. Це положення
ґрунтується на конституційній нормі про захист прав і свобод людини і грома
дянина, зокрема, на ч. 5 сі. 55 Конституції України, згідно з якою кожен ма<
право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і сво
боди від порушень і протиправних посягань.
Незаборонені законом засоби можна кваліфікувати на кілька груп. Насамперед, це засоби, які визначені самою Конституцією України (ч. 5 ст. 29, ч. 4 ст. 32, ст. 34, ст. 40, ст. 55). Вони надають особі право оскаржувати дії до суду та інших органів державної влади, звертатись до громадськості (громадських формувань) та засобів масової інформації з відповідними повідомленнями і заявами, застосовувати пікетування тощо. Незаборонені законом засоби передбачені чинним, передусім кримінальним законодавством, зокрема: правом на необхідну оборону (ст. 36 КК України), правом на крайню необхідність (ст. 39 КК). Законодавством передбачено право особи володіти зброєю та застосовувати її для самооборони й захисту власності в межах необхідної оборони і самооборони. Третю групу незаборонених законом засобів захисту становлять засоби, передбачені міжнародно-правовими актами, визнаними Україною. Основним з них є оскарження дій і рішень органів, які ведуть кримінальне провадження, до Європейського суду з прав людини.
14. У кримінальному провадженні засобом захисту людської гідності,
прав, свобод та інтересів учасників провадження (підозрюваних, обвинуваче
них, потерпілих, свідків тощо) є прокурорський нагляд за законністю дій та
рішень органів досудового розслідування, в процесі якого прокурор наданими
йому процесуальними засобами не допускає або усуває допущені незаконні
порушення прав і законних інтересів учасників провадження. Але найбільш
ефективним засобом захисту названих соціальних цінностей у кримінальному
провадженні є оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора
на досудовому розслідуванні до слідчого судді (див. коментар до ст. 303 КПК),
в окремих випадках до суду, який розгляне їх під час підготовчого судового за
сідання, чи апеляційного суду (ч. 8 ст. 284, ч. 5 с 288, ч. 2, 3 ст. 303 КПК тощо).
15. Рішення суду першої інстанції, яким, на думку учасника провадження,
нанесена шкода його людській гідності, порушені його права і свободи, оскар
жуються в апеляційному порядку, а рішення першої і апеляційної інстанції - в
касаційному порядку. Процесуальними способами захисту людської гідності,
прав і свобод учасників провадження є також перегляд судових рішень за ново-
виявленими обставинами (глава 34 КПК) та у встановлених законом випадках
- Верховним Судом України (глава 33 КПК).
16. Окремим способом захисту людської гідності, прав, свобод та
інтересів, порушених під час здійснення кримінального провадження, є відшко
дування (компенсація) моральної і матеріальної шкоди, завданої його учаснику
незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Такий спосіб захисту грунтується на ст. 56 Конституції України, передбачений ст. 130 КПК (див. коментар до неї), ст. 1176 Цивільного кодексу України та регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 p., виданим на його основі наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 6 березня 1996 р. «Про затвердження положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 р. Роз'яснення щодо реалізації цього способу захисту дав і Верховний Суд України у постановах його Пленуму, зокрема: від 31 березня 1995 р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п.п. З, 9, 10і).
Стаття 12. Забезпечення права на свободу та особисту недоторканність
1. Під час кримінального провадження ніхто не може триматися під
вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пе
ресування в іншій спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кри
мінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, перед
бачених цим Кодексом.
2. Кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчи
ненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи,
повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для
вирішення питання про законність та обгрунтованість його затримання,
іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Затримана особа
негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту за
тримання їй не вручено вмотивованого судового рішення про тримання
під вартою.
3. Про затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на
вільне пересування в інший спосіб, а також про її місце перебування має
бути негайно повідомлено її близьких родичів, членів сім'ї чи інших осіб за
вибором цієї особи в порядку, передбаченому цим Кодексом.
4. Кожен, хто понад строк, передбачений цим Кодексом, тримаєть
ся під вартою або позбавлений свободи в інший спосіб, має бути негайно
звільнений.
5. Затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на
вільне пересування в іншій спосіб під час кримінального провадження,
здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого
цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.
____________________________________________________ 55
1.
Засада, закріплена у коментованій статті, сформульована на основі
ст. 29 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські
і політичні права 1966 р., ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основопо
ложних свобод 1950 р. та норм інших міжнародних договорів за участі Украї
ни. Конституція України встановила: «Кожна людина має право на свободу та
особисту недоторканність» (ч. 1 ст. 29). Поняття «свобода і особиста недотор
канність» при цьому означає не свободу загалом, яка охоплює сукупність осо
бистих, політичних та інших конституційних свобод, а свободу від фізичного
або психічного примусу, свободу дій і прийняття рішень у дозволених право
вими і моральними нормами межах, можливість розпоряджатися собою і не
знаходитися під контролем неособистих, зовнішніх чинників, свободу (вільне)
пересування в просторі. Обмеження права особи на свободу і особисту недо
торканність, насамперед, є обмеженням свободи дій і пересування особи вна
слідок прямого фізичного або психічного примусу.
2. Право особи на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним.
У передбачених законом випадках, особливо у кримінальному провадженні,
вони можуть бути обмежені у зв'язку з необхідністю захисту свободи інших
та соціально значимих цінностей, які становлять завдання кримінального про
вадження (див. коментар до ст. 2 КПК). Стаття 5 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, закріплюючи право людини на свободу й
особисту недоторканність («Жодна людина не може бути позбавлена волі інак
ше ніж відповідно до процедури, встановленої законом»), встановлює випадки,
коли таке право особи може бути обмежене шляхом примусових дій уповно
важених державою органів. Зокрема, це такі випадки, як: а) законне ув'язнення
людини після її засудження компетентним судом; б) законний арешт або за
тримання людини за невиконання законного рішення суду або для забезпечен
ня виконання будь-якого обов'язку, передбаченого законом; в) законний арешт
або затримання людини, здійснені з метою забезпечення її присутності перед
компетентним судовим органом на підставі обгрунтованої підозри у вчинен
ні правопорушення або якщо обгрунтовано визнається за необхідне запобігти
вчиненню нею правопорушення або її втечі після його вчинення; г) затримання
неповнолітньої людини на підставі законного розпорядження з метою виховно
го нагляду або законне затримання неповнолітньої людини з метою забезпечен
ня її присутності перед компетентним судовим органом; ґ) законне затримання
людей для запобігання розповсюдженню інфекційних захворювань, людей пси
хічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; д) законний арешт або за
тримання людини, здійснені з метою запобігання її незаконному в'їзду в країну,
або людини, стосовно якої вживаються заходи з метою депортації або екстра
диції.