Вольова діяльність особистості
18.1. Діяльність як форма активності особистості:
18.1.1. Структура діяльності;
18.1.2. Засоби діяльності;
18.1.3. Провідні види діяльності.
18.2. Загальне поняття про вольову діяльність людини.
18.3. Історія вчення про волю.
18.4. Вольові дії людини.
18.5. Етапи вольових дій.
18.6. Психологічні механізми вольової регуляції та вольові якості особистості.
18.7. Розвиток сили волі.
18.1. Діяльність як форма активності особистості
Активність лежить в основі психічного відображення дійсності. Вона притаманна всьому живому. Характерною для людини є така форма активності, як діяльність, яка породжується потребами, мотивами та вольовими зусиллями людини.
Діяльність — це внутрішня (психічна) і зовнішня (фізична) активність людини, яку регулює усвідомлена мета.Історичний прогрес відбувся саме завдяки людській діяльності, яка спрямована на пізнання і творче перетворення навколишнього світу.
Особистість людини формується і виявляється в діяльності. Згідно з загальнопсихологічним принципом єдності свідомості і діяльності, свідомість, а в широкому розумінні — психіку слід вивчати як діяльність реального суб'єкта. Психологічну теорію діяльності розробляли вітчизняні та зарубіжні психологи Л. Ви-готський, С. Рубінштейн, О. Леонтьев, О. Лурія, О. Запорожець, П. Гальперін, Г. Костюк та ін.
Основними особливостями людської діяльності є:
1. Людська діяльність є продуктом культурно-історичного розвитку людства. Тому як зовнішню, так і внутрішню діяльність слід формувати і розвивати.
Розділ V
Емоційио-вольова сфера людини
2.
Діяльність людини має продуктивний, творчий характер, тобто вона створює щось нове порівняно з тим, що дала природа.
3. Діяльність людини пов'язана з предметами матеріальної і духовної культури, які використовуються або як інструменти, або як предмети задоволення потреб, або як засіб власного розвитку людини.
4. Діяльність людини перетворює саму людину, її здібності, потреби, умови життя.
5. Людська діяльність здійснюється індивідуально. Під
індивідуальним стилем діяльності розуміють стійкі, узагальнені
особливості виконання діяльності конкретною особою.
Структура діяльності
Індивідуальна діяльність людини охоплює два виміри: внутрішній і зовнішній. Внутрішня організація діяльності— це її мотиваційна, цільова та інструментальна основа. Мотиваційна основа діяльності включає мотиваційно-потребову сферу людини і пов'язана з переживаннями людиною необхідності у чомусь та спонуканнями до діяльності у зв'язку із задоволенням певних потреб'. Складні види діяльності спонукаються, зазвичай, не одним, а декількома мотивами, тобто вони є полімотивовані.
Цільова основа діяльності передбачає досягнення людиною тієї чи іншої цілі (мети). Метою є те, чого прагне людина, образ кінцевого результату. Це може бути як реальний матеріальний предмет, який створює людина, так і ідеальний результат (наприклад, теорії, думки тощо). На відміну від мотивів, мета людської діяльності завжди усвідомлена. Процес вибору мети називається цілеутворенням.
Між мотиваційною та цільовою основою діяльності є складний взаємозв'язок. Так, одні й ті самі види діяльності, які мають на меті один і той самий результат, можуть спонукатися різними мотивами. Наприклад, усі студенти мають мету закінчити вищий навчальний заклад, однак їхні мотиви можуть бути різними. В одних — це отримати вищу освіту, в інших — завдяки диплому знайти кращу роботу, в третіх — опанувати певну професію і т. п. Так само маючи один і той самий мотив діяльності, наприклад, інтерес
' Детальніше див. § 4.4. «Потреби, мотиви та ціннісні орієнтації особистості».
до людини, можна при цьому мати різні цілі: зав'язати з нею дружні стосунки, отримати необхідну інформацію, за її допомогою познайомитися з іншою людиною тощо.
Загальнопсихологічним механізмом розвитку дій є зсув мотиву до мети діяльності. Так, студент може на першому курсі вчитися задля того, щоб отримувати стипендію. Однак, при позитивному підкріпленні його навчальної діяльності, при досягненні успіху, він згодом починає вчитися задля підтримання свого престижу відмінника. Таким чином відбувся зсув мотивів діяльності.
Ні мотивація, ні мета не привели б до кінцевого результату, якби людина у своїй діяльності не застосовувала певних інструментів. Інструментальна основа діяльності полягає у використанні людиною різноманітних засобів діяльності, наприклад, слова, книги, комп'ютера, знарядь праці тощо. Сукупне їхнє використання дає змогу людині стати компетентній у конкретному виді діяльності і засвоїти відповідні знання, уміння та навички.
Зовнішня організація діяльностівиявляється у діях, поведінці та операціях. Дія — це відносно завершений елемент діяльності, спрямований на досягнення певної проміжної мети. Залежно від того, в якому плані виконуються дії, їх поділяють на зовнішні та внутрішні. Дії, які виконуються у зовнішньому плані, називають предметними діями. Завдяки ним людина змінює стани та властивості предметів зовнішнього світу. Дії, які виконуються у внутрішньому плані, називають розумовими діями. І зовнішні, і внутрішні дії мають наступні компоненти: моторні (рухові), сенсорні (чуттєві) і центральні (мисленнєві). Моторні компоненти виконують дію, сенсорні — контролюють, центральні — регулюють.
За своїм походженням внутрішня (психічна) діяльність похідна від зовнішньої (предметної). Спочатку людина опановує предметні дії і лише пізніше внаслідок накопичення досвіду стає здатною виконувати ту ж саму дію у внутрішньому плані, в голові. Процес переходу від зовнішньої предметної дії до внутрішньої психічної називають інтеріоризацією. Засобом такого переходу є мовлення. При інтеріоризації дії згортаються, автоматизуються. Наприклад, якщо спочатку під час виконання складної математичної дії студент записує всі проміжні дії у зошиті, то згодом він усю дію від початку до кінця виконує в голові. У такому разі вважають,
Розділ V